BEAR GRYLLS GENSKABER FARLIGE SITUATIONER
HAN FÅR STØTTE AF ET SIKKERHEDSHOLD
UDSÆT IKKE DIG SELV FOR SAMME FARE
Jeg er Bear Grylls. Jeg har søgt efter eventyr i hele mit liv-
-og presset mig til det yderste.
Nu ser jeg på rigtige overlevelseshistorier.
Det er normale mennesker, som har klaret sig gennem helvede.
Jeg er i Canadas snedækkede bjerge...
...og genskaber tre historier om mænd, der snød døden.
Rammer jeg forbi det træ... er jeg død.
Jeg var virkelig hjælpeløs.
Jeg var virkelig knust. "Skal jeg dø i dag?"
Bjergene ved stillehavskysten i Canada.
Det smukke landskab er et af de farligste steder i verden.
I terræn som dette kæmpede tre enestående mænd for livet.
Det er utroligt og fantastisk terræn. Jeg elsker at være her.
Men man må respektere det. Det kan meget let gå galt.
Man må aldrig blive magelig, og man skal altid bevare fokus.
Det var umuligt at bevare fokus for den første:
33-årige canadier Sébastien Boucher.
Da han ville køre ned, fik han et chokerende opkald.
Jeg glædede mig, indtil jeg fik at vide, at min bedste ven var død.
Det tog kontrol over mig.
Jeg kunne ikke tænke klart. Det var som et mareridt.
Jeg husker ikke, hvordan jeg tog liften. Jeg var distraheret.
Jeg tænkte, at han ville synes om, at jeg tog et sted hen-
-hvor jeg kunne sidde og tale med ham og sige farvel.
Jeg frøs og var våd. Jeg ville hjem.
Sébastien var en erfaren snowboarder og kendte bjergene-
-men intet kunne forberede ham på det, der ville ske.
Ved et stejlt område faldt den sammen.
Alt ændrer sig med det samme.
Jeg vidste ikke, hvad der skete. Det var som en flippermaskine.
Jeg rullede rundt. Jeg ramte træer.
Jeg lå i tre meter dyb sne.
Jeg er helt rundt på gulvet.
Det er umuligt at vide, hvilken vej er op.
Sébastien havde udløst en lille lavine.
Jeg må lige sidde ned.
Jeg kløede mig på hovedet og prøvede at orientere mig.
Rystet og desorienteret begik han en stor fejltagelse.
Han rejste sig og begyndte at gå.
Nogle gange må man stoppe og lade pulsen falde.
Jeg kan mærke, at min falder.
Begynder man at reagere, når man er forvirret og desorienteret-
-træffer man dårlige beslutninger.
Sébastien traf beslutninger, som skulle hjemsøge ham.
Det er som at dreje nogen med lukkede øjne. "Hvilken vej?"
Jeg troede, at venstre var den rigtige retning.
Jeg tog gruelig fejl.
Sébastien gik længere væk.
En anden snowboarders liv var på vej i den forkerte retning i Californien.
I 2004 var jeg lige stoppet med at spille ishockey.
Nu kunne jeg leve livet fuldt ud.
34-årige Eric Le Marque begyndte at snowboarde-
-efter en karriere som ishockeyspiller.
Jeg stod på snowboard 200-300 dage om året. Jeg kørte freestyle.
Men efter ishockey tog hans jagt på spænding en destruktiv drejning.
Jeg gik fra marihuana og kokain til metamfetamin.
Samtidig var jeg en adrenalinjunkie.
Jeg gjorde, hvad jeg ville, når jeg ville.
Erics liv skulle snart blive endnu mere ustyrligt.
Et uvejr nærmede sig, og bjerget blev lukket.
Eric ignorerede advarslen og kørte en sidste tur.
Det ville tage mig seks minutter.
Inden for ti minutter ville jeg være i boblebadet med en kold øl.
Uvejret blev hurtigt værre, og Eric var i en tyk tåge.
Da jeg kørte ind i tågen, var det som en anden verden.
Nogle gange er sigtbarheden så dårlig, at man ikke kan fortsætte.
Det er bedre at stoppe og finde ly.
Eric ledte efter ly, mens Sébastien prøvede at finde vej efter sit fald.
Jeg var faret vild. Det var mørkt, og ingen kom for at redde mig.
Sébastien havde en vigtig livline.
Jeg tog telefonen frem. Skærmen var sort.
Det undrede mig. Jeg havde ikke brugt den.
Sébastien havde en mobiltelefon, men batteriniveauet var lavt.
I kulde er batterier mindre effektive.
Den kemiske reaktion kræver varme.
Ved syv minusgrader er et batteri 20% mindre effektivt.
Man kan varme det op i armhulen. Det gjorde Sébastien.
Han fik strøm nok til det vigtige opkald-
-som skulle redde hans liv.
Da jeg satte batteriet i, kunne jeg ringe til min ven Mike.
Jeg sagde: "Det er ikke for sjov. Jeg er faret vild ved Sky Chair."
Så afbrød den. Telefonen slukkede.
Sébastien vidste, at redningen ikke ville nå frem før mørkets frembrud.
Jeg tænkte kun på at overleve.
Sébastien begyndte at tænke klart og opførte sig som en overlever.
Hvad er vigtigt? Ly.
I skoven er der to gode ressourcer. Man tager disse grangrene-
-så man er isoleret fra jorden.
Det gjorde Sébastien. Det løftede ham op.
Så byggede han en form for tipi over sig.
Den anden ressource er sne, som isolerer godt.
Grav ud sådan her. Det vil beskytte en fra vinden-
-for vinden kan være slem om natten.
Men Sébastiens ly var ikke nok.
Det er koldt, og jeg er våd. Jeg ville tænde ild.
Jeg gned træ sammen for at lave en gnist.
Der skete intet.
Sébastien havde ikke succes med pindene.
Når det er så fugtigt, er det næsten umuligt.
Der er måder at lave ild på. Man må være kreativ.
Med et batteri...
...og et stykke tyggegummi kan man tænde ild.
Der er metalfolie omkring tyggegummiet.
Det skal se sådan her ud. Den midterste del skal være meget tynd.
Så sætter man en ende til og så den anden.
Se. Sådan.
Nogle gange er det simple ting, der kan udgøre forskellen på liv og død.
Passer man på det i starten, passer det på en hele natten.
Disse overlevere havde brug for det.
Men ingen af dem fik tændt ild.
Ild højner stemningen, skræmmer rovdyr væk-
-og holder en varm og tør.
Uden ild er den første nat meget skrækindjagende.
Sébastien og Eric kæmpede for at overleve-
-og Eric frygtede for sit liv.
På denne del af bjerget følte jeg mig iagttaget.
Jeg var bytte.
Jeg er i bjergene i Canada for at genskabe tre overlevelseshistorier.
For tidligere hockeyspiller Eric Le Marque-
-var snowboarding blevet til et mareridt.
Eric skulle tilbringe sin første nat i skoven.
Han var rastløs og besluttede at gå videre, selvom det var mørkt-
-for at finde en hytte, han troede, var i nærheden.
Jeg skulle være blevet. Det var nok min største fejltagelse.
Da Eric gik dybere ind i skoven, indså han, at han ikke var alene.
Nogle minutter senere følte jeg mig iagttaget.
Jeg så, hvad jeg troede, var en ulv, som bevægede sig med lethed i sneen.
Eric blev forfulgt af tre prærieulve og ikke ulve.
Da han indså, at han ikke kunne flygte-
-gjorde han sig klar til at kæmpe.
Det er et menneskeligt instinkt at forsvare sig.
Han forberedte sig på en klog måde.
Jeg vidste ikke, hvor angrebet kom fra.
Jeg måtte finde et våben at forsvare mig med.
Han brugte den skarpe kant af snowboardet til at lave et spyd med.
Det er langt fra perfekt, men bedre end ingenting.
Jeg sad der resten af natten og lavede en dolk.
Jeg ville have noget, jeg kunne dræbe med.
Jeg har været bange om natten ude i naturen.
Sanserne er skærpede af mørket og lydene. Man er bange for det ukendte.
Jeg hørte alt: Mit åndedrag, min puls.
Jeg havde aldrig følt mig så sårbar eller nødstedt.
Eric lavede et spyd af trods.
Det er positivt. Han tager kontrol over situationen så godt, han kan.
Det er den indstilling, der adskiller overlevere og døde.
Det var en lang søvnløs nat, men prærieulvene kom ikke igen.
I dagslyset virker landskabet venligere.
I Steamboat Springs i Colorado var 55-årige Charles Horton-
-ude at stå på ski på uberørt sne.
Det var en smuk dag. Det var en gave at være ude i naturen.
Men en forkert handling her kan have alvorlige konsekvenser.
Jeg er faldet sådan på ski tusindvis af gange.
Jeg vidste, at der var noget galt, men man vil ikke erkende det.
Måske var det ikke så slemt.
Charles havde brækket benet to steder.
Han var i knibe. Han var strandet i vildmarken.
Det gjorde afsindigt ondt at bevæge mig.
Jeg tog min fløjte og pustede tre gange. Det er et nødsignal.
Jeg hørte, at den høje lyd blev opslugt af stilheden.
Min situation gik op for mig. Jeg tænkte: "Jeg er på spanden."
Charles må have haft ulideligt ondt-
-da knoglen stak op. Pinen må have været utrolig.
Han havde masser af udstyr: Knæbeskyttere og remedier til ild.
Det var ikke indholdet, men rygsækken der kunne hjælpe ham.
Jeg overvejede, hvad jeg kunne gøre. Det slog mig at bruge rygsækken.
Det er vigtigt hos en overlever-
-at kunne improvisere og bruge, hvad man har-
-og finde ud af, hvordan tingene kan hjælpe en.
Han dækkede skaden med knæbeskytterne-
-og spændte det hele fast med stropperne.
Jeg trak stropperne gennem siderne-
-så de sad lige over bruddet. Det fungerede perfekt.
Det stabiliserede skaden og beskyttede den-
-så knoglerne ikke skurrede mod hinanden.
Så kunne han bevæge sig. Det gjorde ondt og gik langsomt.
Med det andet ben kunne han trække sig af sted.
Hvert skridt gjorde stadig meget ondt.
Det er utroligt. Sikke et mod.
Charles bil var 5 km væk, men det kunne lige så godt have været 5.000.
Det gik ekstremt langsomt at kravle gennem sneen.
Jeg var ikke langt fra min bil, men jeg kunne ikke nå dertil.
Charles, Sébastien og Eric stod over for unikke udfordringer.
Selvom de var omgivet af sne, led de alle af svær dehydrering.
Man kan leve op til otte uger uden mad-
-men uden vand dør man på et par dage.
Man skal finde vand og drikke.
Faren i bjergene er, at man dehydrerer hurtigt.
Man sveder og tisser mere i 1.800-2.100 meters højde.
Man skal finde vand.
Men pas på. Man må ikke få den herfra.
Spiser man sne, får man sår i munden og bliver syg, men det er fristende.
Havde jeg lyst til at putte sne i munden? Ja, hele bjerget.
Men havde jeg gjort det, ville min krop blive underafkølet-
-og så var jeg i fare for at dø.
Men man kan få væske fra sneen.
Man fylder vandflasken med sne og lægger den ind under tøjet.
Så vil kropsvarmen smelte sneen, når man bevæger sig.
Man undgår at spise sne. Man undgår at blive syg-
-og man sænker ikke kropstemperaturen.
Herude må man prøve at bevare kropstemperaturen.
Det var en udfordring, de stod over for.
Eric vidste, det var farligt at spise sne. Han behøvede ikke.
Jeg fandt en flod. Jeg blev meget glad.
Den var nok tre meter bred. Vandet løb hurtigt.
Det lignede en oase for mig.
Jeg drak vandet, og hele min krop blev fyldt med energi.
Det var som at finde guld, da Eric fandt ferskvand.
Men hvordan skulle han bære det med sig?
Det tvang ham til en livsændrende beslutning.
Eric var blevet afhængig af hårde stoffer.
Han kom i tanke om, at han havde en pose med methamfetamin.
Jeg overvejede, om jeg skulle tage methamfetaminen.
Jeg gav den skylden for, at jeg var i den situation.
Jeg besluttede at tømme posen ned i vandet.
Det var, som om jeg tog mit liv tilbage.
Jeg blev personen, som havde kontrol over sit liv.
Fem sekunder efter det gik det op for mig, hvad posen kunne bruges til.
Desperation tvang Eric til at træffe en positiv beslutning.
Han kunne bruge en lynlåspose som vandflaske.
Men Erics sejr var kortlivet.
Da Eric ville tage en tår vand mere-
-fik han en hård belønning for at have set dæmonerne i øjnene.
Jeg ser på, hvordan tre mænd kæmpede for at overleve i vinterkulden.
Ishockeyspilleren Eric Le Marque var fanget på et bjerg i Californien.
Eric havde været faret vild i to dage, da han fandt vand.
Han havde smidt sin narko væk og set sine dæmoner i øjnene.
Da han ville tage en sidste tår, var skæbnen hård ved ham.
Jeg blev grådig, da jeg ville tage en sidste tår.
Jeg havde ikke spredt min vægt over brættet og hørte noget knække.
Når man er træt og fryser, begår man nogle gange fejl.
Han rullede i.
Det er meget koldt med det samme. Kroppen bliver bedøvet.
Jeg hyperventilerede, men kunne ikke få luft.
Jo mere jeg prøvede, desto mindre luft fik jeg.
Først skal man modarbejde panikken. Kontroller åndedrættet-
-og læg en plan for at komme op af vandet.
Min krop var helt spændt. Jeg var i chok.
Det er så koldt, at det gør fysisk ondt på huden.
Men man må agere hurtigt, mens adrenalinen flyder.
Man må arbejde hurtigt, mens man kan bevæge sig.
Tiden rinder ud.
Det tog to-tre minutter, før jeg kunne få vejret igen-
-så jeg kunne forstå, hvor jeg var.
Det, Eric gjorde, var klogt.
Han tog tøjet af og vred det hurtigt.
Han kunne også have rullet sig i sneen.
Det suger meget af fugten ud, så man tørrer hurtigere.
Det farlige er, at man kæmper mod tiden.
Man må udnytte frygten og adrenalinen til at arbejde hurtigt.
Jeg er allerede meget kold.
Alt går meget langsommere og blive mere skræmmende.
Jeg kæmper for at føle fingerspidserne.
Det virker ulogisk at tage tøjet af, men man må gøre det.
Har man vådt tøj på, vil man langsomt fryse ihjel.
Se. Nu har jeg svært ved at få fingrene sammen.
Ved at tvinge blodet ud i fingrene kan man vinde et minut eller to.
Bukserne er fugtige, men ikke længere gennemblødte.
Noget så enkelt som at lukke en knap...
Kan man ikke længere bruge fingrene, ser det slemt ud. Fingre og fødder.
Her begik Eric en alvorlig fejl.
Han fokuserede ikke på fødderne.
Han skulle have vredet strømperne. Så kunne han fortsætte.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg ikke gjorde det, men næste dag så jeg det.
Da jeg ville tage strømpen af, sad den fast.
Den var frosset fast til min fod.
Jeg rev dem af.
På 24 timer havde forfrysninger ødelagt Erics fødder.
Jeg skreg på hjælp.
Min indre mand skreg tilbage: "Hjælp dig selv."
Jeg indså, at det ikke kom på tale at give op. Jeg ville væk derfra.
Mens Eric fandt indre styrke, viste snowboarderen Sébastien også mod-
-i sin kamp for at overleve.
Men efter to dage i Cypress Mountains minusgrader-
-begyndte kulden at påvirke ham.
Jeg rystede hele tiden. Jeg kunne ikke stoppe.
Jeg kunne ikke bevæge fingrene og var ved at blive underafkølet.
Ligesom Eric havde Sébastien en lille lynlåspose.
Overlevelse handler om at være snarrådig og kreativ.
Sébastien vidste, at hvis han tissede i posen-
-kunne han få en improviseret varmedunk.
Jeg tog handskerne af og lagde hænderne mod den.
Det var en vidunderlige fornemmelse. Jeg kunne bruge hænderne.
Det er godt. Det holder ikke længe, men et par minutter-
-med varme i fingerspidserne kan gøre en stor forskel-
-både fysisk og psykisk.
Varm tis på kolde fingre-
-kan være nok til at få en videre til næste mål.
For Sébastien gjorde det en enorm forskel.
Min urin reddede mit liv til et vist punkt.
Jeg griner, hver gang jeg tisser.
Med følelse i fingrene drog Sébastien en vigtig konklusion.
Jeg ventede samme sted i tre dage-
-men jeg indså, at ingen kom. Jeg kunne blive eller klatre ned.
"Bliver jeg, er jeg død. Jeg vil ikke dø her."
Sébastien var heldig. Han var stærk og mobil.
Så han kunne lede efter hjælp.
Men Charles kunne ikke bevæge sig.
Han havde søgt ly under et træ.
Men efter fire dages venten var der ingen tegn på hjælp.
"Måske bør jeg gøre noget for at få mig selv væk herfra."
Charles ville prøve at krybe hen til sin bil 5 km væk.
Hver bevægelse var en kamp.
Jeg kunne mærke knoglerne mod hinanden. Det var forfærdeligt.
På tre dage lykkedes det Charles at krybe 1 km-
-selvom han ikke havde mad eller vand.
Jeg krøb, og jeg var virkelig træt. Jeg er helt udkørt.
Jeg troede ikke, at jeg kunne klare det.
Det var for hårdt.
Jeg følte mig meget alene. Ingen kom for at hente mig.
Jeg spurgte mig selv, om jeg skulle dø i dag.
Jeg sagde farvel til min familie og fortalte, hvor meget jeg elskede dem.
Og...
...mine venner...
Og også...
Jeg bad mennesker, jeg måske havde såret, om tilgivelse.
Det går ikke... Det er utroligt, så meget ens hjerte åbner sig.
Jeg ville ikke kæmpe videre. Jeg ville ligge og give slip.
Jeg ville lade kulden tage mig.
Charles lå døende i sneen.
I Canada havde Sébastien besluttet, at han ikke ville dø uden kamp.
Han begyndte at klatre ned i håb om at nå civilisationen.
Men efter tre døgn uden mad, vand eller søvn var det risikabelt.
Jeg klatrede ned ad klipper og gennem kløfter. Jeg ramte sten og træer.
Det var risikabelt, men hvad kan man gøre? Der kommer ikke nogen.
Det havde været bedre, hvis Sébastien havde ventet på hjælp.
Men mennesker vil gerne kontrollere deres egen situation-
-og gøre noget positivt.
Jeg gled ned ad en klippe og var på en afsats på 1,5 meter.
Jeg kunne tydeligvis ikke klatre ned. Det var for farligt.
Sébastien stod ved en lignende klippe-
-hvor der er godt 20 meter ned.
Hans eneste vej væk derfra var at finde en måde at komme ned på.
Jeg mente ikke, at jeg kunne komme ned-
-men indså, at det var den eneste mulighed. "Hvordan gør jeg det?"
Den eneste vej ned var at række ud efter et af træerne.
Det var selvmord. Rammer jeg forbi træet, falder jeg 20 meter ned.
Sébastien mente, at han ville dø, hvis han blev der.
Nåede han over til træet, havde han en chance.
Jeg prøver at hoppe.
Fint...
I Canada var Sébastien Boucher fanget på en afsats-
-og stod over for et svært valg.
Jeg måtte træffe en beslutning. Jeg kunne dø i forsøget på at overleve-
-eller jeg kunne blive og dø.
Jeg kan nok nå ud til det træ.
Der er ingen vej tilbage. Det er ikke så stort som Sébastiens.
Min puls stiger, når jeg tænker på at hoppe.
Sébastiens hjerte må have hamret helt vildt.
Det var tid. Jeg måtte prøve.
Jeg fik fat i den første gren, men den gik i stykker.
Jeg holdt om tre-fire grene. Jeg holdt om dem som min kæreste.
Nu hang jeg i træet.
Træet holdt. Nu skal jeg ned.
Man glider ned.
Da jeg gled, skar jeg mig ret slemt.
Du godeste.
Nu er jeg nede, og min puls begynder at falde.
Sébastien kom sikkert ned, men var stadig faret vild.
Efter tre døgn uden mad og søvn i bidende kulde-
-var Sébastien faret vild. Han begyndte at tro, at det var forgæves.
Jeg havde skåret mig, og mine knæ gjorde ondt.
Pludselig føler jeg, at der er nogen.
Pludselig ser jeg et glimt som fra en lommelygte.
"Er dette virkeligt?"
Jeg begyndte at råbe, og nogen råbte tilbage.
Hallo?
Jeg fik et chok.
Sikke en lettelse. Nu bliver jeg reddet.
Telefonopkaldet virkede. Hans ven alarmerede redningstjenesten.
Efter 72 timers kamp for livet havde Sébastien klaret det.
Jeg overlevede delvist på grund af den her.
Viljen til at overleve.
Har man besluttet sig for at klare det, gør man alt for at overleve.
Eric Le Marque var også fast besluttet på at overleve-
-trods sine forfrosne fødder.
Da vejret blev bedre på tredjedagen, indså jeg, at jeg var faret vild.
Der var ikke andet end åbne vidder.
Eric var faret vild, og ingen vidste, at han havde problemer.
Han vidste ikke, hvor han var, eller hvor han skulle gå hen.
Men så fik han en genial ide.
Jeg havde en mp3-afspiller med en FM-radio.
Jeg kunne bruge den som kompas.
Eric kunne bruge radioen i sin mp3-afspiller-
-til at finde ud af, hvor radiosignalet var stærkest.
I den retning ville der være en sender og en stor by.
Men det, han fandt ud af, var nedslående.
Signalet var stærkest, hvor der var en stigning på 1.400 meter.
Det ville være en enorm udfordring selv uden forfrosne fødder.
Jeg havde været på bjerget i tre dage. Jeg havde en mulighed.
Jeg måtte bestige bjerget for at nå civilisationen.
Eric klatrede op ad en 1.200 meter høj bjergside som den her.
Men man skal huske, at begge hans fødder var forfrosne-
-og at han ikke havde spist eller drukket noget i tre dage.
Han blev drevet videre af viljestyrke, mod-
-og beslutsomhed. Det beundrer jeg.
Jeg havde intet andet valg end at komme op.
Jeg stak boardet i og trak mig selv op.
Mine fødder kunne ikke reddes, men de kunne få mig væk derfra.
I Colorado har Charles været strandet i ni dage.
Hans ben er brækket, og han lider af svær dehydrering og underafkøling.
Men den sværeste kamp var i hans hoved.
Jeg indså, at jeg måtte overleve og nå tilbage til min familie og venner.
Jeg indså, at jeg ikke ville dø. Det var, som om min krop sagde:
"Du vil ikke dø, min ven."
Charles' beslutsomhed og vilje til at leve-
-gør mig ydmyg.
Han er på grænsen mellem liv og død.
Hans kropstemperatur er 30 grader. Hans mod har holdt ham i live.
Han gør, hvad der skal til for at nå hjem.
Da han nåede et lavpunkt, skete der noget utroligt.
Næste morgen hørte jeg en lyd.
Jeg vågnede op af min dybe døs.
Jeg hørte en snescooter.
Jeg prøvede at finde min fløjte. Mine hænder virkede ikke.
"Kør ikke væk. Jeg er her."
Endelig får jeg fløjten frem.
Jeg får svar med det samme.
Han steg af snescooteren og sagde: "Jeg har ham. Han er i live."
Det var mærkeligt at se ham løbe uden problemer-
-mens jeg havde kæmpet for at kravle.
Charles?
En 55-årig skiløber blev indlagt...
Efter ni dage havde en nabo set, at han var væk-
-og alarmeret redningstjenesten.
Havde de ikke fundet mig, havde jeg ikke overlevet den dag.
Men mod alle odds havde Charles overlevet.
Eric Le Marque har tilbragt fire dage på Mammoth Mountain.
Han håbede, at et radiosignal ville føre ham til hjælp.
Jeg manglede nok 15 meter for at nå op over toppen-
-så jeg kunne finde civilisationen, men jeg var helt færdig.
For første gang i mit liv var jeg helt hjælpeløs.
Jeg kunne mærke, at jeg svævede mellem liv og død.
"Enten kommer jeg væk herfra, eller også er jeg død."
Da Eric var ved at miste alt håb, hørte han noget, der ville ændre alt.
Jeg havde kun lidt strøm tilbage på min mp3-afspiller.
Jeg hørte, at der blev sagt-
-at nationalgarden var tilkaldt for at bjærge et lig.
"Bjærge et lig? Jeg er jo lige her."
De troede, at jeg var død. Det havde jeg brug for at høre.
Erics forældre havde anet uråd og alarmeret redningstjenesten.
Ingen regnede med at finde ham i live.
Det inspirerede mig. Jeg vidste, at de ledte efter mig.
Det er næsten umuligt at beskrive følelsen-
-når man ved, at hjælpen er på vej.
Trods kulden, smerten, sulten, tørsten og angsten-
-vil man slippe væk.
Det var som et lysglimt, der fløj forbi.
Jeg troede, at de havde overset mig.
Men ti sekunder senere var den lige over mig.
Det tog nogle få sekunder at komme op til helikopteren.
Jeg tænkte, at det var min første tur i en helikopter.
Men følgerne var alvorlige for Eric.
Faldet i floden havde kostet ham begge fødder.
Først fjernede de begge fødder og amputerede til 20 cm under knæet-
-så jeg ville kunne få en protese.
Uden det havde jeg ikke været i stand til-
-at stå på skøjter og snowboard igen.
Nogle gange sker der dårlige ting.
Det vigtige er, hvordan man reagerer. Disse tre mænd-
-gjorde en nærdødsoplevelse til noget livsbekræftende.
Mod alle odds overlevede de, og de slap ud af helvede.
Det er utroligt.
Folk siger, at jeg ikke kunne overleve i ni dage-
-men giv ikke op, før man er faret vild.
Giver man aldrig op, vinder man altid. Uanset hvad.
Glæden over at overleve vil jeg altid have med mig.
Jeg elsker stadig naturen, men jeg har mere respekt for den.